Huuto - Carl Solomonille.
Oli tärvellyt maailman vaino, hulluus ja nälkä sukupolveni parhaat mielet,
syössyt ne alastomuuteen ja hysteriaan,
he ryömivät neekerikatujen läpi aamunkoitteen aikaan,
etsivät vihaista ruiskettaan,
enkelipäiset hipsterit, himoiten, palavasti, suoria linjoja taivaaseen,
yön koneiston tähtidynamoon,
köyhinä, resuisina, silmät syvissä onkaloissaan
he istuivat humalassa ja hamppuaan polttivat,
slummihuoneiden aavepimentoon,
kelluivat korttelimerellä jazzin hurmiossa.
Vuonna 1955 29-vuotias runoilija -
esitteli maailmankuvansa neliosaisessa runossa.
Hän antoi sille nimen...
HUUTO
Runoilijan nimi on Allen Ginsberg.
Elokuva perustuu oikeudenkäyntiasiakirjoihin, -
haastatteluihin ja runoon Huuto.
Joskus hallitsen sitä mitä kirjoitan.
Totuuden kyyneleiden kiimassa.
Mutta yleensä niin ei ole.
Kunhan riipustelen, muovaan, etsin muotoa...
Kuten suurin osa runouttani.
Vain muutaman kerran olen saavuttanut täydellisen hallinnan.
Luultavasti osassa Huutoa ja muutama hetki muissa runoissa.
Minulle pelon alku oli siinä...
Mitä isäni ajattelisi siitä mitä kirjoitan?
Kun kirjoitin Huutoa, ajattelin ettei sitä julkaistaisi -
koska en haluaisi isäni näkevän mitä siinä oli.
Eli voin kirjoittaa mitä vain, koska sitä ei julkaistaisi.
KAKSI VUOTTA AIEMMIN
Vaino, hulluus ja nälkä oli tärvellyt sukupolveni parhaat mielet,
syössyt ne alastomuuteen ja hysteriaan,
he ryömivät neekerikatujen läpi aamunkoitteen aikaan,
etsivät vihaista ruiskettaan
enkelipäiset hipsterit, himoiten, palavasti, suoria linjoja taivaaseen,
yön koneiston tähtidynamoon,
köyhinä, resuisina, silmät syvissä onkaloissaan
he istuivat humalassa ja hamppuaan polttivat,
slummihuoneiden aavepimentoon,
kelluivat korttelimerellä jazzin hurmiossa
kulkivat korkeakoulujen halki loistavin kylmin silmin,
näkyihin uppoutuneina, näkyihin Arkansasista,
näkyihin joissa painoi Blaken polttava murhe,
ja heidät karkotettiin akatemioista hulluina,
ovat julkaisseet säädyttömiä ylistyksiä pääkallon ikkunoille,
kykkivät bokseissaan kalsarien saastassa,
polttivat rahansa paperikoreissa
ja kuuntelivat kauhun huohottavan seinän läpi,
saivat potkuja vatsanpartaan kun tulivat Laredosta,
vyössä New Yorkin kaipaamaa marihuanaa,
söivät tulta sekaverien hotelleissa ja ryyppäsivät tenua Paratiisin kujilla,
kuolivat kiirastulessa torsot yöstä yöhön unissa, rohdoissa,
valepainajaisissa, viinassa ja loputtomissa kullin ja munien leikeissä
Haluan lukea pöytäkirjaa varten pienen, mutta tärkeän otteen.
Mikset ole oikeudessa? - Koska...
Siinä ei ole kyse minusta.
Saan toki kiittää heitä täysin maineestani, -
mutta kustantaja Lawrence Ferlinghetti otettiin kiinni -
epäsiveellisen materiaalin myynnistä.
Haluan näyttää teille ensimmäisen sivun Huudosta.
"Kaikki kirjat julkaistaan taivaassa."
En oikein ymmärrä.
Mutta merkitään pöytäkirjaan, että julkaisija on City Lights.
Ferlinghetti voi joutua vankilaan. - Se olisi kamalaa.
Kirjataistelu alkaa
Huudon oikeussali täynnä
Runoilijan suuri päivä
Kriitikoiden taide on syyttäjästä törkykasa
Epäsiveellinen materiaali kuvaa seksiä epäterveesti -
ilman pelastavaa sosiaalista merkitystä.
Kertoisitteko teidän nimenne? - Gail Potter.
Oletteko itse kirjailija? - Olen kyllä.
Olin NBC:n tv-kanavalla 10-vuotta samalla kun opetin.
Johdin yhteisöpalveluita ja koordinoin koulutusta
Olen kirjoittanut uusiksi Faustin kolmessa vuodessa.
Kirjoitin uudestaan Everyman-näytelmän.
Se ei ole niin hauskaa kuin luulette. - Anteeksi, rouva.
Oikeudessa puhutaan vakavasti. Olkaa kohteliaita todistajalle.
Muodostitteko mielipiteen siitä onko Huuto ja muita runoja -
kirjallisesti arvokas teos?
Mielestäni ei ole. - Jatkakaa.
Kirjalliseen tyyliin tarvitaan muoto, ääni, -
sujuvuus ja selkeys. Nyt puhutaan vain tyylistä.
Ja sisällöltään kaikki suuri kirjallisuus -
on moraalisesti suurta. Tämä epäonnistuu siinäkin surkeasti.
Ymmärrän. Onko vielä muita syitä?
Kyllä, kielenkäyttö.
Mitä tulee sananparsiin, retoriikka kärsii ainakin, -
koska sananparsi on niin karkeaa, että tuntuu kuin katuojassa kahlaisi.
En lukenut sitä kauan, voin vakuuttaa.
Voitte vastakuulustella.
Astukaa alas.
Haluatteko vielä jotain?
Astukaa alas. - Herra Ehrlich ei käytä vuoroaan.
Oliko tämä tässä? - Astukaa alas.
Mikä on beat-sukupolvi?
Ei sellaista ole. Muutamia tyyppejä jotka haluavat runonsa julki.
Kerro miten aloit kirjoittaa runoja.
Aloin kirjoittaa runoja koska olin nahjus -
ja isäni kirjoitti runoja. Aloin kirjoittaa riimejä kuten isä.
Sitten menin Columbian yliopistoon ja rakastuin Jack Kerouaciin.
Olin neitsyt 18-vuotiaaksi.
En pystynyt koskettamaan kenenkään kehoa, koskettamaan halua.
Tunsin itseni kahlituksi.
Jack antoi minulle luvan avautua.
Hän on romanttinen runoilija.
Hän opetti, että kirjoittaminen nousee kirjailijan omasta persoonasta.
Hänen kehostaan, hengityksestään, hänen puheestaan.
Pikkuhiljaa kehitin syvemmän tunnustamisen tarpeen.
Minun piti ilmaista tunteeni häntä kohtaan.
Hän ei halunnut kuulla.
Minun piti löytää keino ilmaista ne niin, että hän kiinnostuisi.
Tämä on hyvä.
"Minulle tarjottiin virvokkeita. Söin kokolihasämpylän."
"Valtavan ihmislihasämpylän jossa oli, kuten huomasin sitä pureskellessani" -
"myös likainen persereikä."
Hyvä. Liha ja persereikä. - Hyvä on.
Sitten tajusin, että jos oikeasti -
tunnustaisin sieluni salaisen hellyyden kirjoituksissani -
hän näkisi paljaasti kuka olen.
Suora puhe korvasi riiminmatkimisen jota tein isäni takia.
Jack oli ensimmäinen jolle avauduin ja sanoin:
"Olen homoseksuaali."
Pian tajusin ettei kukaan juuri järkyttynyt mistään.
Jos ei nyt juossut murhaamassa ihmisiä.
Ihmiset eivät järkyttyneet tunteiden ilmauksesta.
Itse asiassa kirjoitin Huudon Jackille.
Ja he istuivat kahleissa maanalaisessa
loputtomalla matkalla Batterystä Pyhään Bronxiin fenedriinissä
kunnes pyörien melske ja kakarain karjunta herätti heidät,
täristen, väristen, rikki raastettuina, väsynein suin, tyhjiin vuotanein aivoin,
voimattomina Eläintarhan surkeaan kelmeyteen
puhuivat taukoamatta 70 tuntia puistosta boksiin baarista Bellevueen,
ja sieltä museoon ja Brooklynin sillalle
kadonnut pataljoona platonilaisia keskustelijoita hyppäsi räystäiltä
paloportailta ikkunalaudoilta
Empire Staten huipulta ja Kuusta,
räkätäräkättäen huutaen oksentaen kuiskaten
muistojaan kaskujaan silmien riemujaan
shokkejaan sairaaloissa ja vankiloitaan ja sotiaan,
pistivät tupakaksi tavara-tavara-tavaravaunuissa
jyristelivät lumen halki Yövaarin aavekartanoille,
tutkivat Plotinusta Edgar Allan Poeta Juan de la Cruizia
telepatiaa bob-musiikin kabbalaa,
ja maailmankaikkeus väreili vaistoissaan
kun heidän jalkansa astuivat Kansasin kamaralle
harhailivat Idahon katuja ja etsivät visionäärejä intialaisia enkeleitä
jotka olivat intiaanienkeleitä
hyppäsivät Oklahoman Kiinalaismiehen viereen upeisiin limusiineihin
talvisena keskiyö- pikkukaupunkikatulyhtysadehetkenä.
ilmaantuivat taas Länsirannikolle tutkimaan FBI:ta
parrakkaina ja shortseissa, suurin pasifistisin seksisilmin,
tummissa nahoissaan jakelivat käsittämättömiä lennäkkeitä,
polttivat kyynärvartensa karrelle
vastalauseena kapitalismin huumaavalle tupakanusvalle,
jakoivat kommunistisia kommunistisempia lennäkkeitä
nyyhkivät ja riisuutuivat alasti kun Los Alamos ulvoi heitä opettamaan,
Wall Street ulvoi, ja myös Staten Islandin lautta puhkesi parkuun,
antoivat moottoripyöräpyhimysten panna heitä perseeseen
ja kirkuivat riemusta,
runkkasivat noita ihmisenkeleitä, merimiehiä, antoivat niiden runkata,
Atlantin Karibianmeren lemmenhyväilyin
Kirjallisuuden ongelma on se, -
että monilla kirjailijoilla on käsityksiä siitä mitä kirjallisuus on.
Mutta heidän käsityksensä eivät sisällä sitä -
mikä tekee normaalin keskustelun mielenkiintoiseksi.
Hinttimäisyys, yksinäisyys, neuroosit, -
hölmöily, camp-henki, -
joskus jopa miehekkyys.
He uskovat kirjoittavansa jotain joka kuulostaa ennen luetulta -
eivätkä sitä mikä kuulostaa omalta tai syntyy omasta elämästä.
Me puhumme keskenämme, meillä on ymmärrys.
Sanomme mitä haluamme, puhumme persrei'istä ja kulleista.
Ketä panimme eilen tai ketä panemme huomenna, -
millainen suhde on menossa, -
tai, että sai kännissä luudanvarresta perseeseen prahalaisessa hotellissa.
Kaikki kertovat siitä ystävilleen.
Mitä tapahtuu kun vetää rajan sen välille mitä ystäville kertoo -
ja mitä kertoo muusalle? Pitää osata rikkoa se raja.
Lähestyä muusaa yhtä rehellisesti kuin itsekseen puhuessaan -
tai ystäville puhuessa.
Kyky sitoutua kirjoittamiseen, -
kirjoittaa samalla tavalla kuin millainen olet.
...ja aamuisin iltaisin ruusutarhoissa puistojen nurmikoilla
ja hautausmailla he nussivat
nussivat vapaasti jakaen siementään joka miehelle ja naiselle,
nikottivat loputtomiin yrittäessään hihittää
mutta päätyivät nyyhkytykseen turkkilaisen saunan kopperossa,
kun alaston ja vaalea enkeli saapui työntämään miekkansa heihin.
Kirjoittamisesta tulee mietiskelyä.
Jos kävelet kadulla New Yorkissa pari korttelia -
niin tulee valtava tunne rakennuksista.
Jos kävelee koko päivän, on jo itkun partaalla.
Mutta on käveltävä koko päivä ennen kuin saavuttaa sen tunteen.
Jos kirjoittaa koko päivän, siihen menee sisälle.
Pääsee sisälle kroppaan, tunteisiin, tietoisuuteen.
En kirjoita tarpeeks sillä tavalla.
ja rakastajansa he menettivät kohtalon kolmelle vanhalle noidalle,
heteroseksuaalisen dollarin silmäpuolelle noidalle,
vitusta silmää iskevälle silmäpuolelle
ja sille silmäpuolelle noidalle, joka vain istuu perseellään
ja ratkoo kultaiset älynlangat tekijämiehen kudoksesta,
hurmiossa ja väsymättä he yhtyivät olutpulloon lemmittyyn
savukepakkaukseen kynttilään, putosivat
ja innolla jatkoivat pitkin lattiaa ja eteiseen, päätyivät seinän viereen,
viimeisen vitun ja sperman ilmestykseen
ja tietoisuuden viimeiseen tippaan,
sammuivat jättimäisissä levareissa,
unissaan kiemurrellen, häädettiin, heräsivät äkilliseen Manhattaniin,
ryömivät kellareista sydämettömän Tokain krapulassa
kauheisiin rautaisiin Kolmannen Avenuen uniin
ja hoippuivat työttömyystoimistoihin,
esittivät suuria itsemurhadraamoja Hudsonin vuokrakallioissa,
kuun sinisen sotaisen valonheittäjän alla,
ja heidän päänsä kruunattakoon laakeriseppeleellä unohduksessa,
itkivät katujen romantiikkaa
työntökärryineen täynnänsä sipuleja ja huonoa musiikkia,
istuivat laatikoissa hengittäen pimeyttä siltojen alla
ja nousivat rakentamaan klavesiineja ullakoilleen
rokaten rollaten raapustelivat koko yön suurenmoisia loitsuja,
mutta aamun sappivalossa säkeet olivat käsittämätöntä roskaa,
paloivat elävältä viattomissa flanellipuvuissaan
Madison Avenuen mainostoimistoissa,
kärventyivät lyijyrunojen katkussa ja tukehtuivat,
kun luonnottomat mainosmiehet kiljuivat dynamiittinsa,
pelottavat ja älykkäät toimittajat heittivät kyynelkaasua,
joutuivat Absoluuttisen Todellisuuden juopuneiden taksien alle,
Onko teistä Huudolla kirjallista arvoa?
Ymmärrättekö kokonaisuuden? - Toivottavasti.
Ei aina ole helppoa ymmärtää nykyrunoutta aivan täysin, -
mutta uskoakseni ymmärrän.
Katsotaanpa tätä.
"Unissa, rohdoissa, valepainajaisissa," -
"viinassa ja loputtomissa kullin ja munien leikeissä."
Mitä se teille tarkoittaa?
Tuota...
Ympäri Amerikkaa kuljeskelee juurettomia ihmisiä.
He uneksivat, ovat huumattuja. Se on kai selvää?
Valveillaolokin on yhtä painajaista.
He ovat täynnä viinaa, ja nauttivat, luulisin, -
erilaisista seksuaalisista kokemuksista erottelematta.
Mitä tarkoittaa "enkelipäiset hipsterit, himoiten, palavasti," -
"suoria linjoja taivaaseen yön koneiston tähtidynamoon"?
Runoutta ei voi kääntää proosaksi.
Siks se on runoutta. - Mitä ovat "enkelipäiset hipsterit"?
Olin töissä juoksupoikana Associated Pressissä.
Pärjäsin, mutta asuntoon ei tullut edes lämmintä vettä -
ja paikka oli täynnä narkkareita ja roistoja.
Se täyttyi varastetuista hopeoista -
ja hienostotalojen auloista varastetuista tammihuonekaluista.
Lopulta tajusin, että tulee tukalat paikat -
ja minun pitää päästä pois.
Minä pakkasin itseni ja käsikirjoitukseni -
jonkun tyypin autoon, mutta se olikin sitten varastettu.
Takapenkillä oli varastettuja pukuja, matkalaukkuja ja hopeita.
Hän ajoi yksisuuntaista katua väärään suuntaan -
jonka päädyssä oli poliisiauto.
Hän yritti väistää sitä, mutta tietysti rysäytti seinään.
Papereita lensi, silmälasit katosivat, joka puolella oli vaatteita.
Hyppäsin ulos ja yritin löytää muistiinpanot.
En löytänyt papereita, koska en löytänyt lasejani.
Sinne alkoi kerääntyä väkeä. Melkoista kaaosta.
Helpoin tapa päästä pakoon tilannetta -
oli mennä 168. kadun psykiatriseen laitokseen.
Olin pöpilässä 8 kuukautta.
Tapasin siellä Carl Solomonin.
Myös hän mietti tyhjyyttä ja sellaista.
Kuukausikaupalla kyselimme itseltämme -
oliko lääkäreiden auktoriteetti ja heidän todellisuuskäsityksensä -
meille sopiva, olimmeko oikeassa, mitä tapahtui...
Carlilla oli ongelmia, hän sai sähkösokkeja.
Minä en saanut. Ei lääkkeitä, ei sokkeja.
Lupasin lääkärille, että ryhtyisin heteroksi.
Niin minä pääsin ulos.
Äitisihän oli myös mielisairaalassa.
heille annettiin konkreettinen tyhjyys, insuliinia metratsolia sähkösokkeja
psykoterapiaa työterapiaa pingisterapiaa ja muistinmenetys
huumorittomasti protestoiden kaatoivat
vain yhden symbolisen pingispöydän
lepäsivät hetken kouristuksessa,
ja totisesti kaljuina, vain verta peruukkinaan
ja kyynelissä sormin tulivat takaisin hullujenhuoneen karuun kohtaloon,
vuosia myöhemmin, itärannikon hulluihin kaupunkiin,
Rocklandiin, Greystonen haiseviin halleihin
Naomi-äitini oli erilaisia jaksoja mielisairaaloissa -
siitä lähtien kun olin kuusi.
Kun olin 21, jouduin allekirjoittamaan lobotomialuvan.
Hän kuoli Pilgrim Staten sairaalassa.
Haastamaan riitaa sielujen kajastusten kanssa,
tanssimaan rokkia pehmustetussa sellissä keskiyöllä,
rakkauden satumaassa, elämänunelma painajainen,
ruumiit kivettyivät raskaiksi kuin Kuu,
kun olivat vihdoin maanneet äitinsä,
vipanneet viimeisen mielikuvituksellisen kirjan
vuokrakasarmin ikkunasta,
sulkeneet viimeisen oven kello neljä aamulla,
paiskanneet viimeisen puhelimen seinään, vastaukseksi,
ja viimeinen kalustettu huone oli tyhjennyt
viimeiseen henkiseen huonekaluun
keltaiseen, vaatekaapissa roikkuvaan paperiruusuun,
ja sekin pelkkää kuvittelua,
vain pienen pieni toiveikas hallusinaatio -
oi Carl,
niin kauan kuin sinä et ole turvassa, minä en ole turvassa,
ja nyt olet totisesti joutunut ajan inhaan eläinkeittoon
Kun pääsin mielisairaalasta ulos, minulla oli pelkokausi -
ja oli pakko päästä ulos New Yorkista.
Kyseenalaistin todellisuudentunteeni sosiaalisten pakkojen valossa.
Se tunne oli monella sairaalasta vapautuvalla.
Täydellinen itsehylkääminen, oman maailman hylkääminen.
He teeskentelivät -
vahvistavansa hyväksyttyjä sosiaalisia kuvioita.
Mutta rakastuin yhä uudelleen ja kirjoitin runoja rakkauden kohteista.
Kaikki olivat heteromiehiä.
Liftasin maan halki ystäväni Neal Cassadyn kanssa.
Neal oli hyvin kiihkeä ja hyvin charmantti.
Hänellä oli 6000 tyttöä eri puolilla maata -
jotka pitivät hänet kiireisenä.
Hyvä on. Ei...
Suudelkaa.
Odota, sinulla on jotain... - Minä hoidan sen.
Onko parempi? - On.
Saitko kuvan?
Eräänä päivänä Neal ja minä jaoimme sängyn kello 4 aamulla -
ihan sattumalta, ei ollut muuta paikkaa nukkua.
Olin hieman peloissani enkä tiennyt mitä tehdä.
Käännyin ympäri -
ja jäykistyin sängyn reunalle.
Hän näki, että olen ujo.
Silloin minä vielä pelkäsin tuntea mitään toisen ihmisen kanssa.
Hän laittoi kätensä ympärilleni ja veti minut lähelleen -
ja laittoi pääni hänen rinnalleen -
ja soi minulle rakkautta.
Eräänä päivänä sain kirjeen:
"Me emme voi olla rakastavaisia. Vaimo vaatii osansa..."
"...vaikka rakastankin sinua."
Sydämeni särkyi.
"Rakas Allen, se mitä sanoit on se, mitä olen yrittänyt koko elämäni."
"Siitä on peräisin meidän - minun - hämmentynyt läheisyydentajuni" -
"ja myös, pelkäänpä, sidoksemme voima."
"En tiedä kuinka tyytyväinen voin olla rakkauteen kanssasi. Ruumiillisesti."
"Joskus kammoan kulleja ja miehiä."
"Ennen sinua pakotin itseni tietoisesti homoseksuaaliksi."
"Merkitsit minulle niin paljon. Tuntuu, että pakotin itseni haluun" -
"korvaukseksi siitä mitä minulle annoit."
"Allen, haluan elää kanssasi syyskuusta kesäkuuhun," -
"hommata asunnon, tytön, opiskella," -
"tehdä ja nähdä kaiken ja tulla kunnon heteroksi."
"Allen, ole kiltti, harkitse tätä tarkkaan."
ajoivat kolme vuorokautta mantereen halki saadakseen selville
näinkö minä näyn vai näitkö sinä näyn
tai näkikö hän näyn josta selviäisi Iäisyys,
ajoivat Denveriin, kuolivat Denverissä,
palasivat Denveriin odottamaan turhaan,
katselivat Denveriä ja tuumivat ja ikävystyivät,
poistuivat Denveristä etsimään aikaa ja nyt Denver kaipaa sankareitaan,
lankesivat polvilleen toivottomissa tuomiokirkoissa
rukoillen toistensa pelastusta ja valkeutta ja rintoja,
kunnes sielun hius syttyi sekunnin hehkuun,
panivat makeasti miljoonaa auringon- laskussa värjöttävää tytönpillua,
aamulla silmät punoittivat,
mutta he olivat heti valmiita panemaan auringonnousun pillua,
väläyttivät takamuksia latojen alla, menivät alasti järveen,
lähtivät hurjalle riiuulle Coloradoon, tuhansin öisin autoin,
Neal Cassady, näiden runojen salainen sankari,
Denverin kovin kulli ja Adonis
riemuisa hänen miljoonien tyttöjensä muisto, milloin missäkin,
rakennustonteilla ja takapihoilla,
kinojen natisevilla penkeillä, vuorten huipuilla luolissa,
tai laihojen tarjoilijattarien, tien varressa
nousivat alushameiden helmat tottuneesti
Tämä on tuskan huuto. Hänen varpailleen astuttiin.
Hän purkaa tuskanhuutonsa ja protestinsa tähän kirjaan.
Ja teistä sillä on kirjallista arvoa? - Kyllä on.
Minusta hän käyttää tässä jazzin fraseologiaa.
Ja minusta hän tässä käyttää hyväkseen sanoja -
joita on kuullut kulkurivuosinaan ja eri kokemuksissaan.
Kiitos. - Ymmärrättekö kirjan sanat?
Minä ymmärrän niiden merkityksen ja yleisen asiayhteyden.
Vai niin.
Jos otamme sivun 13, riviltä 14.
"Ulvoivat polvillaan maanalaisessa ja kun heidät kiskottiin alas katolta," -
"he antoivat käsikirjoitusten ja muniensa liehua."
Ymmärrättekö mitä tuo kappale on sanovinaan "huudon" osana?
En suoraan.
Hän varmaan haluaa esitellä estojen puutetta -
niissä joita hän kuvaa... Sodanjälkeinen sukupolvi.
Ne jotka palasivat sodasta suoraan töihin tai opiskelemaan, -
olivat sodan kaaoksen järisyttämiä -
eivätkä heti asettuneet aloilleen.
Seuraava kappale...
"Imivät ja antoivat imeä," -
"merimiehiä, antoivat niiden runkata," -
"Atlantin Karibianmeren lemmenhyväilyin."
Ymmärrätte kai sanan "imeä" merkityksen?
Sanoilla voi olla useita merkityksiä. - Mitä se tässä merkitsee?
Eräällä tasolla se voi tarkoittaa, että he ovat kulkureita -
jotka imettiin mukaan seikkailuun.
Toisaalta, siinä voi olla seksuaalinen väri.
Eli suuseksi? - Se on mahdollista.
Ovatko nämä sanat välttämättömiä, että tällä olisi kirjallista arvoa?
Eikö tästä sovittu, puheenjohtaja? - Toki.
Minä en salli teidän käyttävän sanaa "välttämätön".
Mutta voitte kysyä ovatko ne tarpeen?
Ovatko ne tarpeen? - Kyllä minusta.
Jos ne poistetaan tekstistä, pilaako se kuvauksen?
Nyt hän kiertelee samaa asiaa. - Asiantuntija voi esittää arvelunsa.
Ei, herra McIntosh. En nyt salli tuota.
Vaikka kirjailija olisi käyttänyt toisia sanoja, -
tämä on jo spekulointia. Vastalause hyväksytään.
Hieman alempana...
"Panivat makeasti miljoonaa auringon- laskussa värjöttävää tytönpillua," -
"mutta he olivat heti valmiita panemaan auringonnousun pillua," -
"väläyttivät takamuksia latojen alla, menivät alasti järveen."
Mikä oli kysymyksenne? - Onko sana "pillu"...
Onko se tarpeen herra Ginsbergin kirjallisuudelle?
Kyllä. Kiertoilmaukset tässä tapauksessa -
vaikuttaisivat Ginsbergin epärehellisyydeltä.
Olette kai sanonut: "Kirjallinen arvo testataan ajan kuluessa."
Kestääkö Ginsbergin teos ajan kokeen?
Hän ei voi tietää. Kukaan ei tiennyt kestääkö Ruohon suosio pitkään.
Kysyn häneltä mielipidettä.
Kirjan arvo riippuu sen kestävyydestä. Miten Huuto kestää?
Jotta Luther Nichols osaa vastata, hän tarvitsisi Luojan apua.
Miten hän voi tietää? - Kysyn hänen mielipidettään.
Minä kysyn sitä. Vastatkaa kysymykseen.
Tässä joutuu arvailemaan.
Oikeudenkäynti tuo huomiota ja lisää lukijoita kirjalle.
Tästä voi tulla historiaan virstanpylväs -
runouden pienemmän tai suuremman sananvapauden kohdalla.
Runous on yleensä tunteen rytmistä ilmaisua.
Tunne on impulssi joka alkaa sisältä.
Vaikkapa seksuaalinen heräte. Melkein yhtä selvä.
Se alkaa vatsanpohjasta -
ja nousee ylös kohti rintaa -
ja tulee ulos suun ja korvien kautta.
Se tulee ulos hyrinänä tai huokauksena.
Sitten siihen yrittää saada sanat katselemalla ympärille -
ja yrittää selittää mikä saa huokaamaan, -
niin sitten vain pukee tunteet sanoiksi.
"purivat rikosetsiviä niskaan ja kiljuivat nautinnosta piiska-autoissa,"
"syyllistymättä muuhun rikokseen kuin hurjan homolemmen huumaavaan iloon,"
"ulvoivat polvillaan maanalaisen laitureilla,"
"ja kun heidät kiskottiin alas katolta,"
"he antoivat käsikirjoitusten ja muniensa liehua"
Kun kirjoitan, en välttämättä tiedä mitä se tarkoittaa.
Se tulee myöhemmin.
Parin vuoden jälkeen tajuan, että se tarkoittaa jotain selkeää.
Se saa merkityksen ajassa, aivan kuten kehitettävä valokuva.
Jos se on spontaania, sitä ei aina voi käsittää.
Joskus tajuan, että tässä on järkeä, -
ja alan itkeä.
Koska tajuan, että olen osunut alueelle joka on niin totta.
Eli joku voi lukea sen ja itkeä sitä -
ehkä satoja vuosia myöhemmin. Tavallaan se on profetiaa.
Se koskettaa yhteistä kieltä.
Mitä on profetia?
Se ei ole sitä, että tietää, että pommi putoaa vuonna 1942.
Se on sitä, että tietää ja tuntee jotain mitä joku tuntee ja tietää -
sadan vuoden päästä.
Ja sen voi ilmaista vihjeenä -
jonka joku tajuaa 100 vuoden päästä.
kolaroivat mielensä vankiloissa, odottivat mahdottomia rikollisia,
kultaiset päät ja todellisuuden viehätys sydämissään
he lauloivat Alcatrazille suloiset bluesit
vaativat radiota syytteeseen hypnotisoinnista
ja jätettiin omaan mielettömyyteensä ja käsiensä kanssa ja hirttotuomittavaksi,
heittivät luennoitsijaa perunasalaatilla
kun tämä luennoi dadaismista,
ja myöhemmin ilmestyivät sitten mielisairaalan graniittiportaille
ajelluin päin, pulisten rajusti itsemurhasta
ja vaatien välitöntä lobotomiaa,
heille annettiin konkreettinen tyhjyys, insuliinia metratsolia
sähkösokkeja vesiterapiaa psykoterapiaa työterapiaa
pingisterapiaa ja lopuksi muistinmenetys,
ja he rynnistivät jäisiä katuja pitkin, sanojen alkemiasta hurjistuneina,
aivoissa räjähti ellipsi, mitta ja mielen värähtelevä taso,
näkivät unta, saattoivat yhdyntään Kuvan ja toisen Kuvan,
synnyttivät lihaksi Ajan ja Paikan aukot,
ja kuvien väliin jä sielun arkkienkeli,
uudistaakseen ihmisen kehnon proosan
ja seistäkseen edessäsi sanattomana ja älykkäänä ja häpeästä vavisten,
hyljittynä mutta tunnustaen vakuuttuneeksi ajatuksensa
rytmistä paljaassa ja äärettömässä päässään,
Ajassa lyöty ja heitteille jäänyt, hullu, renttu ja enkeli,
tuntematon on silti tähän jättänyt
mitä sanottavaksi voi jäädä kuoleman jälkeen
nousivat ylös, käärinliinoinaan jazz,
nousivat kultaisen orkan varjoon
ja puhalsivat Amerikan alastoman kaipuun kärsimyshuudoksi
eli eli lama lama sabachthani saksofoniin
ja se sai kaikki kaupungit vapisemaan viimeistä radiota myöten,
ehdoton elämänrunon sydän
leikattiin heidän lihastaan, se säilyy, on tuore ja hyvä syödä tuhannen vuotta
Lähdettyäni New Yorkista asuin vuoden San Franciscossa.
Minulla oli asunto Nob Hillissä, -
puku ja solmio, työ ja useita sihteereitä, -
ja siitä sain tiettyä nautintoa.
Nautinto siitä, että pystyin siihen sosiaalisen puolen rajoittamatta.
Että onnistuin kuivassa like-elämässä.
Silloin tapasin Peterin.
Kun tapasin Peterin, kaikki muuttui.
Aivan kuin taivaasta olisi satanut kultaa.
Vihdoin joku rakasti minua niin kuin minä rakastin häntä -
ja ensi kertaa tunsin itseni täysin hyväksytyksi.
San Franciscossa kävin psykoterapiassa tohtori Hicksillä.
En pystynyt kirjoittamaan.
Yritin käyttäytyä normaalisti. Pelkäsin, että olen hullu.
Olin varma, että pitää olla hetero ja, että minussa on jotain vialla.
Tohtori Hicks sanoi koko ajan: "Mitä sinä haluat?"
"Mitä sydämesi halajaa?"
Lopulta sanoin:
"Oikeastaan haluan ottaa lopputilin," -
"vuokrata pienen huoneen Peterin kanssa," -
"omistautua kirjoittamiselle, mietiskelylle, naimiselle, pilvelle" -
"ja tehdä mitä haluan."
Hän sanoi: "No mikset tee niin?"
"Entä kun tulen vanhaksi ja kalsarini ovat kusiset" -
"ja asun yhdessä huoneessa eikä kukaan rakasta minua" -
"ja olen harmaapää tyhjätasku ja leipää putoaa lattialle..."
Hän sanoi: "Älä murehdi."
"Olet viehättävä ja rakastettava. Sinua rakastetaan aina."
Se oli helpotus.
Tajusin, että se oli pelon ansa. Se oli vain illuusio.
"Mikä oli se sfinksi, betonia, alumiinia,"
"joka raateli auki heidän kallonsa, hotkaisi aivot ja mielikuvituksen?"
"Molok!"
"Yksinäisyys. Saasta! Rumuus."
"Roskapöntöt ja saavuttamattomat dollarit."
"Portaitten alla kirkuvat lapset! Armeijoissa voihkivat pojat!"
"Puistoissa itkevät vanhukset!"
"Molok! Molok! Molokin painajainen!"
"Rakkaudeton Molok! Järjen Molok!"
"Molok, ihmisen ankara tuomitsija!"
Peter ja minä näimme Molokin eräänä päivänä kun vedimme peyotea -
ja vaeltelimme keskustassa.
Molok on jumala jolle annetaan tuliuhreja.
Mutta mielessäni hän oli se joka sai äitini hulluksi.
Minulla oli säe:
"Molok jonka silmät ovat tuhat sokeata ikkunaa!"
Minulla oli mielessä sana: "Molok! Molok!"
Ja minulla oli tunne rytmistä.
Katsoin vain ylös -
ja näin ikkunoita ja sanoin: "Tietysti, ikkunoita!"
Mutta millaisia ikkunoita?
Eikä vain se: "Molok jonka silmät..."
Se on itsessään kaunista, mutta mitä sitten?
"Molok jonka silmät..." "Molok jonka silmät..."
Sitten varmaan ajattelin seuraavaksi "tuhansia".
Mutta tuhansia mitä? "Tuhansia sokeita..."
Ja se piti saada loppuun, joten sanoin "ikkunaa".
Molok jonka silmät ovat tuhat sokeata ikkunaa!
Molok jonka pilvenpiirtäjät seisovat pitkillä kaduilla
kuin loputtomat Jehovat!
Molok jonka tehtaat uneksivat sumussa kurnuttaen!
Molok jonka rakkaus on öljyä kiveä loputtomiin!
Molok jonka sielu on sähköä pankkeja!
Molok jonka kohtalo on kuohitun veden pilvi.
Molok jossa istun yksinäni!
Molok jossa uneksin Enkeleistä!
Hulluna Molokissa Kyrvänimijänä Molokissa.
Rakkaudettomana ja miehettömänä Molokissa!
Molok joka tunkeutui sieluuni varhain!
Molok joka karkoitti minut luonnollisesta hurmiostani!
Molok josta nyt luovun!
Herään Molokissa! Taivaasta virtaa valo!
Molok! Molok! Robottihuoneistoja!
näkymättömiä esikaupunkeja! Luurankovaltionkassoja!
sokeita pääomia! Pirullisia tehtaita!
varjomaisia kansoja näkymättömiä hullujenhuoneita!
graniittikyrpiä! Hirviöpommeja!
Taittoivat selkänsä kohottaessaan Molokia Taivaaseen!
Jalkakäytäviä, puita, nostaessaan kaupunkia Taivaaseen
joka on kaikkialla tykönämme!
Unia! Palvontaa! Valkeuksia! Uskontoja!
koko laivalastillinen herkkää hevonpaskaa!
"Läpimurtoja! Joen yli!"
"kohtauksia ja ristinkuolemia hukkuivat tulvaan!"
"Kännejä! Jumalanhetkiä! Epätoivoa!"
"Kymmenen vuoden eläimellisiä huutoja ja itsemurhia!"
"Mieliä! Uusia rakastajia! Mieletön sukupolvi!"
"ajautui Ajan kareille. Tosipyhää naurua joella!"
"He näkivät kaiken! Hurjat silmät!"
"pyhät kiljahdukset! Lausuivat jäähyväiset!"
"Hyppäsivät katolta! Yksinäisyyteen!"
"vilkuttaen! Kukkia käsissään!"
"Alas jokeen! Alas kadulle!"
Mielestäni tällä on korkeintaan mitätöntä kirjallista arvoa.
Yritän muodostaa objektiivisen mielipiteen asiasta. Esimerkiksi:
Hieno kirjallinen teos tai edes keskinkertainen teos -
olisi erittäin onnistunut muodoltaan.
Huuto on vain kalpea imitaatio Walt Whitmanin käyttämästä muodosta.
Mikä on Whitmanin runon nimi? - Ruohoa.
Teemassa voi myös olla kirjallista arvoa.
Huudon vähäinen arvo on minusta juuri teemassa.
Runon ajatus tuli melko selväksi, mutta sillä ei ole merkitystä, -
ja siksi teemalla on negatiivinen arvo eli ei arvoa laisinkaan.
Teistä siis Ginsberg käytti Walt Whitmanin tyyliä?
Muotoa. Ruohon muotoa
Koska Ginsberg käytti tätä formaattia, -
Huuto- runolla ei ole kirjallista arvoa?
Niin, sen muodolla. Suuri kirjallisuus luo oman muotonsa.
Ette siis tarkoita, että Whitmanin Ruohoa on kelvoton teos?
Ei, se on suurta kirjallisuutta. Walt Whitman loi sen muodon.
Ginsberg kopioi muodon ja siksi Huuto ei ole arvokas.
Aivan. Kopiolla ei ole samaa arvoa kuin alkuperäisellä.
Ketä Walt Whitman kopioi? - Ei ketään, minun tietääkseni.
Mutta ette tiedä. Eikö se ole vastauksenne?
Aivan. - Seuraavaksi sanoitte, -
että ajatus on selkeä, mutta sillä ei ole merkitystä. Lainasinko oikein?
Se oli yleinen päätelmä. Ajatus käy ilmi teemasta.
Mikä on Ginsbergin ajatus?
Hän ylistää onnetonta kohtaloa, joka osui...
Mikä hänen nimensä oli? Solomonin elämää.
Hän oli kulkuri ja dadaisti. - Mikä se oli?
Kulkuri ja dadaisti.
Sitäkö hän kuvaa? - Aivan.
Onko kuvauksella merkitystä? - Ei kirjallista merkitystä.
"Carl Solomon! Olen luonasi Rocklandissa"
"missä sinä olet hullumpi kuin minä"
"Olen luonasi Rocklandissa missä sinun on varmaan outo olla"
"Olen luonasi Rocklandissa missä matkit äitini haamua"
Olen luonasi Rocklandissa
missä sutkauttelet hoitajien vartaloista
Bronxin noidista
Olen luonasi Rocklandissa missä taot nyrkeillä katatonista pianoa
sielu on viaton ja kuolematon sen ei pitäisi koskaan kuolla
jumalattomasti aseistetussa hullujenhuoneessa
Olen luonasi Rocklandissa missä toisetkaan 50 sokkia
eivät palauta sieluasi ruumiiseesi pyhiinvaellukselta
tyhjyyteen pystytetylle ristille
Olen luonasi Rocklandissa missä syytät lääkäreitä mielisairaiksi
ja suunnittelet Heprealaista sosialistista vallankumousta
fasistista kansallista Golgataa vastaan
Olen luonasi Rocklandissa missä halkaiset Long Islandin taivaan
ja saat elävän inhimillisen Jeesuksesi nousemaan yli-inhimillisestä haudastaan
Olen luonasi Rocklandissa missä 25 000 hullua toveria
laulaa kuorossa Internationalen loppusäkeitä
Olen luonasi Rocklandissa missä heräämme sähköistyneinä
sielujemme koomasta
lentokoneet jylisevät kattojen yllä
ne ovat tulleet pudottamaan enkelipommeja
sairaala valaistuu
kuvitteelliset muurit luhistuvat
Oi luisevat legioonat juoksevat ulkona
Oi tähdillä kirjailtu armosokki ikuinen sota on tullut
Oi voitto unohda alusvaatteesi olemme vapaat
Olen luonasi Rocklandissa unissani kävelet vettävaluvana
merimatkalta maantiellä läpi Amerikan
kyynelissä majani ovelle Lännen yössä
Millainen vaikutelma teillä on Huudon kolmannesta osasta?
Runoilija ilmaisee normaalia dadaistista ajattelua, -
että kaikki on luotu ihmisen tuhoksi ja kaikki pitää unohtaa ja tuhota.
Solomonin elämällä on ollut se rytmi.
Siinä kohtaa teemalla on tiettyä merkitystä.
Siinä on siis teemalla merkitystä?
Nyt sekosin sanoissani. Olisi pitänyt sanoa "selkeyttä".
Olette käyttänyt sanaa "merkitys" koko ajan todistaessanne.
Oletteko lukenut Raamatun? - Olen.
Oletteko lukenut Jobin kirjan? - Olen.
Eikö Job itke samaa itkua? - Ei lainkaan.
Mutta eikö Job tuomitse elämää?
Job tuomitsee ihmisen tilan, mutta ei jatka kuten dadaistit, -
että ihmisen muisti pitäisi tyhjentää kaikista ihmisteoista -
jotta uusi alku olisi mahdollinen, kuten dadaistit haluavat.
Te ette siis usko siihen? - En. Se kuoli jo 1922-23.
Mutta eihän siihen uskova välttämättä ole väärässä?
Ei, mutta se ei luo kirjallisuutta. - Mikä sitten luo kirjallisuutta?
Palaan kolmeen perustaani: Muoto, teema ja tilaisuus.
Uskotteko, että Ginsbergillä matkoillaan oli tilaisuus -
huomioida ja kirjoittaa elämästä? - Pienestä osasta.
Ja hän kirjoittaa siitä osasta. Vastatkaa, kyllä vai ei?
Olen nyt ymmälläni.
Ja hän kirjoittaa siitä osasta? - En voi vastata kyllä tai ei.
Sanoitte, että matkoillaan hän kirjoitti pienestä osasta yhteisöä.
Ne ovat Solomonin matkoja, eivät Ginsbergin, siksi hämmennys.
Ginsberg kirjoittaa Solomonista. Ne ovat hänen huomioitaan.
Kai te sen luitte? - En tiedä tunteeko hän Solomonin.
Se ei kuulu kokemukseni ja tietoni piiriin.
Arvioitteko teosta sillä, tunsiko kirjailija päähenkilönsä? - Ehdottomasti.
Tiedättekö onko Solomon olemassa? - En.
Eli ette tiedä - En voi tietää.
Oletteko lukenut Voltairea? - Yhden teoksen. Candide.
Mitä mieltä olette siitä? - Se on suurta kirjallisuutta.
Kenen tyyliä Voltaire kopioi? - Herra puheenjohtaja!
Hänellä on oikeus esittää vastalause. - Jos hän esittää sen.
Haluaisin...
En halua nyrkkeillä hänen kanssaan. Hän ärsyttää minua.
Kun avaan suuni, esiin tulee nyrkkejä.
Kauanko olette pohtinut Huutoa?
Kaksi viikkoa, luulisin.
Enempää ei ole aikaa. Mielipide oli selvä viidessä minuutissa.
Te pohditte varmaan Voltairen Candidea pidempään?
Jos voisitte harkita Huutoa 10 vuotta, muuttuisiko mielipide?
Olen varma ettei muuttuisi.
Siinä oli kaikki.
"missä syytät lääkäreitäsi mielisairaiksi"
"ja suunnittelet Heprealaista sosialistista vallankumousta"
"fasistista kansallista Golgataa vastaan"
"Olen luonasi Rocklandissa missä halkaiset Long Islandin taivaan"
"ja saat elävän inhimillisen Jeesuksesi nousemaan yli-inhimillisestä haudastaan"
"Olen luonasi Rocklandissa missä 25 000 hullua toveria"
"laulaa kuorossa Internationalen loppusäkeitä"
"Olen luonasi Rocklandissa missä halaamme ja suutelemme"
"Yhdysvaltoja lakanoidemme alla"
"Yhdysvaltoja joka yskii koko yön eikä anna meidän nukkua"
"Olen luonasi Rocklandissa missä heräämme sähköistyneinä"
"sielujemme koomasta lentokoneet jylisevät kattojen yllä"
"ne ovat tulleet pudottamaan enkelipommeja"
"sairaala valaistuu"
"kuvitteelliset muurit murtuvat"
"Oi luisevat legioonat juoksevat ulkona"
"Oi tähdillä kirjailtu armosokki ikuinen sota on tullut"
"Oi voitto unohda alusvaatteesi olemme vapaat"
"Olen luonasi Rocklandissa"
"unissani kävelet vettävaluvana"
"merimatkalta maantiellä läpi Amerikan"
"kyynelissä majani ovelle Lännen yössä"
Huudossa on sanoja jotka sinällään -
aivan selvästi ovat epäsiveellisiä.
Monet asiantuntijat todistivat, että kirjoilla on kirjallista arvoa -
ja sanat ovat välttämättömiä tälle arvolle.
Mutta hassua silti, lakiemme mukaan -
saamme käyttää asiantuntijoita todistamaan kirjallisesta arvosta.
Mutta emme saa tuoda tänne keskivertokansalaista -
todistamaan ettei hän ymmärrä mitä hän lukee.
Hän ei tiedä mistä on kyse. Ehkä se ylittää käsityskyvyn.
Otetaan vaikka tämä.
Rehellisesti sanottuna... Ja kerron oikeudelle, että luin sen, -
mutta en oikein ymmärtänyt sitä.
Nyt ajatellen minusta se on tunteellista paskaa, -
käyttääkseni Ginsbergin kieltä.
Jos kirjan myyntiä ei rajoiteta kirjallisuuskriitikoille -
ja runouden asiantuntijoille, vaan joutuu yleisön käsiin, -
eli tavallisen lukijan käsiin, -
niin se pitää huomioida Huudon epäsiveellisyyttä ratkaistaessa.
Kiitos, herra puheenjohtaja.
Sitten puolustuksen vuoro.
USA:n korkein oikeus on linjannut, että epäsiveellisyys -
"korruptoi erittäin vahvasti herättämällä halukkaita himoja".
Onko sana relevantti sille mitä kirjailija yrittää sanoa -
vai käyttääkö hän sanaa vain ollakseen törkeä?
Hän puhuu "Denverin Adoniksesta" -
"riemuisa hänen miljoonien..valloitustensa. Muisto".
"Lähtivät hurjalle riiuulle Coloradoon, tuhansin öisin autoin,"
"Neal Cassady, näiden runojen salainen sankari,"
"Denverin kovin kulli ja Adonis -"
"riemuisa hänen mijoonien tyttöjensä muisto, milloin missäkin,"
"rakennustonteilla ja takapihoilla, kinojen natisevilla penkeillä,"
"vuorten huipuilla luolissa,"
"tai laihojen tarjoilijattarien,"
"tien varressa nousivat alushameiden helmat tottuneesti"
"ja erityisesti salaisten bensiiniasemavessakohtauksien"
"ja kotikaupungin kujien myös"
Totta kai hän olisi voinut sanoa:
"salainen sankari, Denverin kovin kulli ja Adonis" -
"riemuisa muistonsa lukemattomista valloituksista" -
"Waldorf Astoriassa tai hienostoravintolassa" -
"tai parin drinkin jälkeen Stork Clubilla".
Niin hän olisi voinut sanoa.
Mutta hän ei kirjoita sellaisesta ihmisestä.
Meidän ei tule valita sanoja.
Herra Ginsberg on kertonut tarinansa sellaisena kuin hän näkee.
Hän käyttää omia sanojaan.
Joillakin kirjoilla on valta muuttaa ihmismieltä -
ja tuoda valoa näkyviin tilanteisiin joita ei kuitenkaan huomata.
Onko Huuto epäsiveellinen vai ei, on hyvin pieni kysymys -
maailmassa jossa taistellaan eloonjäämisestä.
Mutta kysymys siitä mikä on laillista -
seksuaalisuuden kuvauksessa taiteessa ja kirjallisuudessa -
on erittäin tärkeä kysymys vapaassa yhteiskunnassa.
Mikä on siveetöntä? Ja kenelle?
Kirjan sanotaan olevan vaarallinen epämääräiselle lukijalle.
Mielenkiintoista, että nämä sensuurin harjoittajat -
harvoin pelkäävät oman fyysisen tai moraalisen terveytensä puolesta.
Sensuurinhalu ei rajoitu vain sekopäihin ja ennakkoluuloisiin.
Suurimmassa osassa meitä -
on halu saada maailma sopimaan omaan maailmankuvaan.
Tarvitaan oman järjen voima ja oikeusjärjestelmän mahti -
rajoittaa niin perusteellista ihmismielen intoa.
Puheenjohtajan päätös ei ratkaise sensuuriongelmaa.
Mutta se joko vahvistaa vapaamielistä, sivistynyttä kantaa -
tai lisää öljyä tietämättömyyden tuleen.
Tulkoon valkeus.
Tulkoon rehellisyys.
Älkäämme paetko olemattomia moraalin rappeuttajia.
Tulkoon vilpitön ymmärrys.
Oletteko valmiit jättämään asian ratkaistavaksi?
Kyllä, herra puheenjohtaja. - Jätämme sen ratkaistavaksi.
Nouskaa.
Istukaa.
Huudossa on joukko sanoja -
joita nyt pidetään rivoina tietyissä yhteiskunnan piireissä.
Toisissa piireissä niitä sanoja käytetään yleisesti.
Kirjailija on käyttänyt niitä sanoja, -
koska hän uskoo, että kuvaus tarvitsee niitä.
Syyttäjän mielestä nämä sanat eivät ole tarpeen -
ja toiset sanat sopisivat paremmin hyvään makuun.
Vastaus on ettei elämää voi paketoida yhteen muottiin -
jossa kaikki käyttäytyvät samoin ja noudattavat samoja malleja.
Ihmiset eivät ajattele samoin.
Meidät on tehty samasta muotista, mutta eri kaavoilla.
Sananvapautta ei olisi jos sanavarasto pitää rajoittaa -
epämääräisiin kiertoilmaisuihin.
Kirjailijan pitää olla rehellinen aiheelleen -
ja hänen pitää saada ilmaista ajatuksiaan omin sanoin.
Kun tarkastellaan epäsiveelliseksi väitettyä materiaalia, tulee muistaa:
"Honi soit qui mal y pense." Hävetköön se joka pahaa ajattelee.
Sananvapaus ja lehdistönvapaus ovat vapaan kansan kulmakiviä.
Näitä vapauksia pitää suojella -
jos haluamme olla vapaita, sekä yksilöinä, että kansana.
Totean, että kirjalla Huuto ja muita runoja -
on tiettyä yhteiskunnallista merkitystä.
Kirja ei ole epäsiveellinen. Vastaaja on syytön.
Oikeuden mielestä Huuto ei epäsiveellinen
Ratkaiseva läpimurto tuli kun tajusin -
miten upeaa olisi jos kesken pitkän runon kirjoittaisin -
"antoivat panna heitä perseeseen ja kiljuivat riemusta" -
eikä "tuskasta". Se säe on ristiriitainen.
Amerikkalaiset odottavat "tuskaa" ja sieltä tuleekin "riemu".
Mikä on totta. Sataprosenttisesti.
Sitten siellä on rivi...
"imivät noita ihmisenkeleitä, merimiehiä, antoivat niiden imeä,"
"Atlantin Karibianmeren lemmenhyväilyin"
Se oli homoseksuaalisen ilon todellisuuden tunnustus.
Se oli läpimurto siinä mielessä, -
että tunnustin julkisesti tunteita ja asenteita -
joita en ollut halunnut isäni tai perheeni näkevän.
Minä mietin kovasti asian julkistamista.
Runo ymmärretään väärin homoseksuaalisuuden edistämiseksi.
Se edistää ennemminkin rehellisyyttä missä tahansa aiheessa.
Jalkafetisisti kirjoittaa jaloista.
Jos pidät pörssistä, haluat kirjoittaa -
Standard Oilin osakehinnan kehityksen käyristä.
Kun muutama ihminen on julkisesti homoseksuaalinen, se murtaa jään.
Sitten voi olla avoin aivan mistä vain.
Se on hyödyksi yhteiskunnalle.
Homoseksuaalisuus on tila.
Se erotti minut muista alusta asti -
ja siksi toimi katalyyttina itsetutkiskeluun.
Yksityiskohtaiseen oman ympäristön mieltämiseen -
ja syyksi siihen miksi muut ovat erilaisia.
Ja miksi minä olen erilainen.
"Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä!"
"Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä! Pyhä!"
"Maailma on pyhä! Sielu on pyhä!"
"Iho on pyhä! Nenä on pyhä!"
"Kieli ja kulli ja persereikä pyhiä!"
"Kaikki on pyhää! Jokainen on pyhä!"
"joka paikka on pyhä! Jokainen päivä on ikuisuutta!"
"Jokainen ihminen on enkeli! Pummi on yhtä pyhä kuin serafi!"
"Hullu on pyhä kuten sinä minun sieluni olet pyhä!"
"Kirjoituskone on pyhä runo on pyhä"
"ääni on pyhä kuulijat ovat pyhiä"
"ekstaasi on pyhää!"
"Pyhä Peter pyhä Allen pyhä Solomon pyhä Lucien"
"pyhä Kerouac pyhä Huncke pyhä Burroughs pyhä Cassady"
"pyhät tuntemattomat kusetetut kärsivät kerjäläiset"
"pyhät inhottavat ihmisenkelit!"
"Pyhä minun äitini mielisairaalassa!"
"Pyhät Kansasin isoisien kullit!"
"Pyhä voihkiva saksofoni! Pyhä bepopin apokalypsi!"
"Pyhät jazzbändit marihuanamuusikot"
"rauha peyotepiiput ja rummut!"
Pyhä aika ikuisuudessa pyhä ikuisuus ajassa"
"pyhää avaruuden kellot pyhää neljäs ulottuvuus"
"pyhää viides internationaali pyhää Moolokin enkeli!"
"Pyhää meri pyhää erämaa"
"pyhää rautatie pyhää veturi"
"näyt pyhää harhanäyt pyhää"
"ihmeet pyhää silmämunat pyhää"
"pyhää hornankuilu!"
"Pyhää anteeksianto! Armo!"
"lähimmäisenrakkaus! Usko!"
"Pyhä! Meidän! Ruumiimme!"
Kärsimys! Jalomielisyys!"
"Pyhä sielun yliluonnollisen"
"mahtavan loistavan älykäs ystävällisyys!"
Ginsbergin avulla Kerouac sai kirjansa "Matkalla", julkaistua vuonna 1955 -
samana vuonna kuin Allen kirjoitti Huudon.
Jack kuoli vuonna 1969 47-vuotiaana.
Neal Cassady kuoli vuonna 1968 matkalla Meksikon halki.
Kuolinsyy on yhä arvoitus.
Omaelämäkerrallinen "The First Third" julkaistiin kuoleman jälkeen.
Päästyään mielisairaalasta Carl Solomon työskenteli kustannusalalla.
Esseekokoelma "Mishaps, perhaps" ilmestyi vuonna 1966.
Carl kuoli vuonna 1993.
Lawrence Ferlinghetti on yhä runoilija ja City Lightsin osakas.
"Huuto ja muita runoja" on selvästi menestynein hänen julkaisuistaan.
Peter Orlovsky ja Allen Ginsberg elivät yhdessä Allenin kuolemaan asti.
Peter eli hiljaiseloa Vermontissa, missä hän kuoli vuonna 2010.
Allen Ginsbergistä tuli yksi 1900-luvun ylistetyimpiä runoilijoita.
Allen kuoli hiljaisuudessa 70-vuotiaana vuonna 1997.
Huuto mukaeltu Anselm Hollon suomennoksesta.
Alkuperäinen suomennos Hippeismedia. Com Korjaukset, ajastus ja lisäsuomennos PELiMiES